Forskarskolan skogsgenetik och förädling, självutvärdering och kommentarer
Inledning och bakgrund
Jag heter Dag Lindgren. Jag är professor i skogsgenetik och ämnesföreträdare vid
s-fak för skogsgenetikämnet. Jag pensioneras troligen Sept 09. Jag skrev ett
brev till forskarskolans styrelse för fem år sedan, i övrigt har jag inte haft
någon kontakt med styrelsen. Som ämnesansvarig är det naturligt att jag följer
forskarskolan i skogsgenetik inklusive dess forskarassistenter och kommunicerar
mina iakttagelser och reflektioner till forskarskolans styrelse. SLU har dragit
igång en utvärderingsapparat (KoN) för att utvärdera hela SLUs forskning. Forskningen
har vid SLU har strukturerats i ett hundratal "Units of Assessment" och
"skogsgenetik" är en av dessa. Skogsgenetik finansieras huvudsakligen genom
forskarskolan och utgör en stor del av forskarskolan. Ett av syftena med
forskarskolan var att bygga upp skogsgenetik. Som en del av
utvärderingsprocessen har skogsgenetik Umeå - under min ledning - 090227
inlämnat en självutvärdering (jag misslyckades med att få Bengt Andersson att
göra det). Den är en färsk beskrivning av skogsgenetik, som är mer detaljerad än
någon tidigare beskrivning. Det och de andra dokument jag redovisar till
forskarskolan nu, kan ses som en avslutning av min del av skogsgenetiken efter
32 år som professor i ämnet. Det är samtidigt en beskrivning av nästan hälften
av forskarskolan 081231, vilket är högrelevant för forskarskolans styrelse.
Forskarskolan är det enda organet som för en sakdiskussion om skoggenetik Umeås
framtid, därifrån jag i varje fall hör lite grand. Skogsgenetiks forskare,
forskarskolans direktör och prefekten har haft möjlighet att påverka
självvärderingen och de få kommentarerna har varit instämmande. Jag är
frustrerad jag inte lämnar skogsgenetiken i så gott skick jag skulle önska, och
forskarskolan har inte riktat den kompetens jag besitter mot att bygga upp
skogsgenetiken vid SLU. 2000, när min doktorand fick ODRA (Outstanding Doctorand
Research Award för den bästa doktorsavhandlingen i världen inom området skoglig
genetik och växtfysiologi under de sista fem åren) hoppades jag någon på SLU
skulle upptäcka att det fanns en bra handledare till förfogande, men det blev
näst intill slutet av min forskarutbildarkarriär. Jag tycker att SLU i högre
grad skulle uppmärksamma goda prestationer i forskarutbildning och i högre grad
utnyttja dem i forskarutbildningen. Sedan fick en annan av mina doktorander
samma belöning 2005. Jag känner mig också frustrerad för att jag inte fått riktigt konkret gehör hos SLU eller skogsbruket för hur viktig forskningen
är omkring hur vi uthålligt
skall förvalta genresurserna för våra viktigaste trädslag, och vikten av att
man ger den enda enheten vid SLU som sysslar med detta goda villkor. Det känns som ett brott mot framtida generationer. Det finns säkert de som
tycker jag kastar sten i glashus, det ligger mycket i det. Jag tycker
naturligtvis det är bra att skogsgenetik fått ansenliga resurser genom
forskarskolan, men det skall väl inte hindra från
att analysera vad detta lett till. Det är
så många som framhäver de positiva sidorna av forskarskolan, så det är ju
onödigt att skriva om dem, fast det står ett avsnitt nedan.
Skogsgenetikens strategi och mål
I självutvärderingen skulle skogsgenetik också göra ett förslag till "strategy
and goal". Detta ville jag inte ta ansvar för eftersom:
Därför bad jag skogsbruket att skriva "strategy and goals". Skogsbruket besvarade propån och jag för nu skogsbrukets förväntningar vidare. Jag påpekar att det kan vara ett lämpligt tillfälle för forskarskolans styrelse att diskutera hur forskarskolan uppfyllt de förväntningar skogsbruket formulerat (som säkert till stor del fanns redan när forskarskolan startade) och de som forskarskolan själv satt och också ur SLUs mer akademiska perspektiv. Skogsbrukets förväntningar är ett dokument att beakta vid struktureringen av den nya skogsgenetiken, som nu är ett oplöjt fält som väntar på en såningsman. Självvärdering kan vara bra även för andra strukturer än forskningsenheter. Jag tycker det verkar en god ide skogsbruket att skriva ett likadant dokument för institutionens växtfysiologi, det kan plockas fram vid ett senare stadium av SLU-utvärderingsprocessen.
Prestationer av forskarskolans studenter
Jag har sammanställt och kommenterat publikationer av forskarskolans studenter,
som de lämnat in för att bifogas årsrapporten. En liknande sammanställning
gjordes förra året och, men tillställdes då bara forskarskolans studenter. Det
tar ofta lång tid för forskning att resultera i publikationer, så det är först
nu en analys är meningsfull om än preliminär analys kan göras.
Ny professor i skoglig genetik
Rekrytering av en ersättare till mig är initierad. Tack vare insatser av i
första hand Skogforsk finns det gott hopp om att innehavaren kommer att medverka
till en balanserad framtida skogsgenetik. Ansökningstiden gick ut
090107 och tjänsten lockade nio sökande; tre från UPSC och fem från utlandet.
Lärarförslagsnämnden avser att ha sitt första sammanträde om ärendet 2/4 och
tills dess skall det kommit utlåtanden från tre sakkunniga. Det tar väl en stund därefter innan
protokollet med resultatet blir tillgängligt. Om inga komplikationer uppkommer kan
ärendet avgöras innan sommaren. Det finns gott hopp om att det så
småningom kommer en väl kvalificerad ersättare till mig, och det är ganska
troligt att det sker samtidigt som jag pensioneras i september. Men jag erindrar
mig en liknande
situation när min fd kollega i Uppsala, Gösta Eriksson, pensionerades 2000. Det fanns tio sökande till
hans tjänst, men enheten avvecklades ändå. Jag påminner
också om att varken UPSC eller forskarskolan ser professorn i skogsgenetik som
en nyckelperson, så det är inte en så genomgripande skillnad om det finns
en professor, det är andra krafter som utövar den väsentliga styrningen.
Den mörkaste stunden i skogsgenetikens historia sedan 1948 -
"mörka oktober 2009" - pessimistiskt scenario
När jag pensioneras 090930 så har den nya professorn kanske inte tillträtt.
Skogsgenetiken står isåfall för första gången sedan skogsgenetiken inrättades
1948 utan professor. Sedan skogsgenetik bildades 1948 har svensk
skogsgenetik spelat en viktig roll på den internationella arenan, visserligen
har det gått nedåt sedan dess, men storhetstiden i detta avseende upphör nog
definitivt med min pensionering (fast en viss del av Sveriges goda namn på den
globala arenan bevaras nog av Skogforsk). Inte finns någon heltidsanställd
senior forskare eller någon professorskompetent som fyller tomrummet under
övergångsfasen. Forskarskolan kommer att vara nästan avvecklad och "skyddet" och
finansieringen
från den försvinner. Bengt Anderssons adjungerade professur har gått ut. Det
finns en juniorforskare vars anställning löper ut om något år. Det
vanliga när ett storprojekt som försörjer huvuddelen av en enhet avvecklas är
att institutionen försöker fasa in något annat istället, institutionen har inte
gjort något och genetiken är nog inte med i något storprojekt UPSC arbetar för, men fakulteten har lovat en juniorforskare i kvantitativ genetik i
två år (och kanske ytterligare en juniorforskare senare). Anslagsmedel av en storleksordning så
de kan finansiera löner finns inte för 2010. Den skogsgenetiska "enheten" blir
mycket sårbar och utsatt under hösten. Detta kan gälla även om en ny professor tillsätts,
eftersom det tar viss tid för denna att få en överblick av situationen. Avvecklingen
av forskarskolan och den därmed förknippade nedtrappningen i Umeå sker samtidigt
som de sista resterna av skogsgenetik Uppsala försvinner genom att Sanna Black
går över till skogsstyrelsen och David Clapham pensioneras. I detta scenario har svensk skogsgenetik aldrig
varit så svag och sårbar, inte sedan institutionen för skogsgenetik bildades 1948!
Mer optimistiska tongångar
Den befintliga halvtidsanställda seniora forskaren kan avancera till
heltidsanställd, han är väl kvalificerad, han kanske kan bli vikarierande
professor, om ingen annan permanent innehavare tillträder. Medel till en
juniorforskare i kvantitativ genetik har avsatts av fakulteten och kan mycket
väl ha tillträtt 091001. Två juniorforskare ger
hopp om framtiden, den ena befordras sannolikt till seniorforskare om något
år. Fakulteten har antytt att medel till ytterligare en juniorforskare (med molekylärgenetisk inriktning) kan
tillskjutas inom överskådlig framtid. Det finns en framtid för både kvantitativt
och molekylärt! Nyrekryterade juniorforskare kan förväntas ha genomgått en
mycket relevant
utbildning (=forskarskolestudenter). Det görs sannolikt satsningar omkring
en ny professor under 2010, man kan nog räkna med att alla tre
parterna fakultet, institution och "föreningen" är motiverade att ge ett
initialt stöd.
Om en professor tillträder - eventuellt som vikarie - och börjar lyfta lön senast 091001, samt den kommande juniorforskaren i kvantitativ genetik då fått en befattningshavare - alternativt den nu halvtidsanställda seniorforskaren befordrats till heltidsanställd - och att inget oväntat negativt tillkommit, skulle min pessimism ovan te sig överdriven och jag lovar härmed att då offentligt erkänna min överdrivna pessimism och ogrundade paranoida misstänksamhet och samtidigt offentliggöra en donation på 50000 i skogsgenetisk anda från mina privata pengar. Forskarskolan skulle också märka att dess satsning på skogsgenetik inte säckar ihop direkt eller blir våldsamt obalanserad, nästan innan forskarskolan helt avvecklats.
Forskarskolan avsåg att styrka kvantitativ genetik och dess interaktion
med molekylärgenetik
Forskarskolans satsning på kvantitativ genetik, Patrik Waldmann, har
uttryckt att han inte önskar stanna vid institutionen och inte heller sökte han
min tjänst, så någon långsiktig förstärkning av kvantitativ genetik har
forskarskolan inte åstadkommit, och det har byggts upp en misstro mot att
kvantitativ genetik har en framtid på institutionen.
Institutionens genetiska del har ända sedan sin tillkomst 1978 haft en omfattande verksamhet i vad vi först kallade biokemisk genetik, men senare utvecklades till molekylär populationsgenetik. I slutet på 90-talet var denna grupp kanske dubbelt så stor och bättre etablerad jämfört med nuläget för den molekylärgenetiska gruppen under Dr Garcia-Gils ledning. År 2000 avvecklades denna grupp. Molekylärgenetiska metoder är inget nytt för skogsgenetik och det är en naturlig del av en skogsgenetisk verksamhet av någon omfattning. Forskarskolan sades ha till syfte att föra samman kvantitativ genetik och molekylärgenetik. Det går troll i ord, vad jag uppfattar som den egentliga meningen med kvantitativ genetik är att det finns data och kompetenser som inte behärskar eller fokuserar på de tekniska detaljerna i molekylärgenetik, molekylärgenetik är när mycket av kompetens och fokusering är på det tekniska omkring ett molekylärgenetiskt labb och samverkan kvantitativt - molekylärt är sådant som resulterar i gemensamma uppsatser av företrädare för de olika kompetenserna. Alla vi genetikforskare vid institutionen är på ett eller annat sätt involverade i molekylärgenetik (för Jan-Eriks del var det några år sedan), för egen del bygger nog hälften av de uppsatser, som ännu inte publicerats på molekylära metoder. Dr Garcia-Gil kallar sin grupp molekylär kvantitativ genetik. Om man så vill kan man formulera det så att det numera finns en väl utvecklad samverkan mellan kvantitativ genetik och molekylärgenetik. Beträffande att förena kvantitativ genetik och molekylärgenetik har forskarskolans målsättning uppfyllts med råge. Fast skälet att detta inte fanns i början på 2000-talet var att institutionen just avvecklat den delen av skogsgenetikkompetensen, inte att det är en kontaktyta som behövde kraftig stimulans utifrån för att upparbetas. Man kan säga att forskarskolan i onödan dramatiserat skillnaden mellan molekylär och kvantitativ genetik.
Konflikten växtfysiologi - genetik
Klyftan kvantitativ-molekylär har alltså framgångsrikt överbryggats. Ett större
problem är kontaktytan genetik - växtfysiologi. Forskarskolan har inte
åstadkommit några gemensamma publikationer mellan institutionens genetiker och
växtfysiologer, det förekom i varje fall några före forskarskole-tiden, mitt
intryck är att klyftan genetik-växtfysiologi snarast fördjupats, man kan
filosofera över vad detta kan bero på. Växtfysiologerna säger sig ha den
molekylära lösningen på genetikernas problem och har anspråk på att styra
genetiken och ganska arrogant övertyga om hur kraftfull molekylär förädling är.
SLU har blivit en megafon för detta budskap och själva existensen av
forskarskolan ger budskapet välsignelse och legitimitet. Detta finner en del genetiker provocerande, och många ställer sig skeptiska, och att denna
"otidsenliga" inställning
används som ett argument emot genetiken gör genetikerna mer provocerade.
Genetikerna blir svartsjuka på växtfysiologerna för att de lyckas så bra att
sälja till skogsbruket vad många genetiker betraktar som luftslott, medan
genetikerna inte får gehör för projekt de tycker borde ligga mer i skogbrukets
intresse. Växtfysiologer har fått större trovärdighet än genetiker i
genetiska frågor. Växtfysiologernas koncept "förädling utan förädlare" och den
lyckade kommersialiseringen av detta har fått ett stort genomslag och acceptans
i medvetandet - om än inte i skogarna - och slår ut skogsgenetiker vid SLU som
grubblar över andra vägar. Genetikerna är ofta skeptiska till växtfysiologernas
genetiska budskap, vilket dels leder till att de utesluts från UPSC större
satsningar eller anser det känns fel att vara med. Går genetiker med kan de ofta
utvecklas till
skeptiker. Skogsbruket har en förvånande entusiasm för
"skogsgenetik utan skogsgenetik", dvs jättestora bioteknikprojekt med
förädlingsmålsättning drivs med intensiv medverkan och stöd av skogsbruket utan
medverkan av skogsgenetiker, eller ivarjefall bara de mest bioteknikvinklade,
samtidigt som de som driver dessa projekt inte utnyttjar möjligheten att
etablera samverkan med andra av institutionens skogsgenetiker. Samexistens växtfysiologi-
skogsgenetik känns som en viktigare fråga än den virtuella klyftan molekylär och kvantitativ, som mer är en fråga om
balans och prioriteringar än motsatser som måste förenas med tvång.
Forskarskolans roll.
Forskarskolan skall verka för doktorandernas insocialisering i
vetenskapssamhället. Min uppfattning (bygger på de två forskningsgrupper som forskarskolan stött
uppbyggnaden av vid skogsgenetik) är att forskarskolan inte lyckats så bra att
förmedla bra attityder. Jag tänker på saker som laganda, samarbete, goda arbetsförhållanden,
hyfs, diskussionsklimat, professionalism, lagspel, imperiebyggande, respekt för andra
forskare, en viss idealitet "här arbetar vi för en bättre framtid", viss respekt
för regler, traditioner
och lojalitet. Handledare skall inse att de skall som förebilder och mentorer
och att detta är ett ansvar.
Forskarskolans verksamhet
har kanske i för hög grad setts som de enskilda handledarnas angelägenheter,
särskilt i de fall det rör sig om unga oerfarna handledare. Forskarskolan kunde
uppmuntrat sina två forskarassistenter, som
ju inte var erfarna inhemska skogsgenetiker, i högre grad
utnyttja forskarskolans program med industri- och institutionsbesök för att ge
dem en lika god översikt av relevanta aktiviter som doktoranderna och bli mer
delaktiga av helheten och insocialiseras i ett system. Forskarskolan har inte
gjort skogsgenetik till en trevlig och attraktiv arbetsplats, men detta må vara
förlåtet om skogsgenetik istället hade utvecklats till en produktiv arbetsplats
med en bra framtidsprognos och status av likvärdig partner. Kortsiktigt är det
viktiga produktivitet och inte trevlighet, men trevlighet förbättrar
rekryteringsmöjligheterna och finansieringsmöjligheterna. Forskarskolan har inte
skapat institutionella strukturer vid den skogsgenetiken som överlever forskarskolans avveckling, exempelvis har det
varit forskarskolans seminarieserie i skogsgenetik och förädling, som nog dör med
avslutningen 090402 och därmed försvinner det sista återstående nationella
vetenskapliga debattforumet för skogsgenetiska frågor. De tjänster som
forskarskolan skapade försvinner inom något år och det är långtifrån säkert att ens någon av huvudhandledarna vid den
skogsgenetiksa enheten finns kvar där om något år. Mycket lite uppmärksamhet har
fästs vid "skogsgenetikens" fältförsök, vilket bidrar till att ge dem
en dödsstöt. Starten av forskarskolan innebar slutet för en
sammanhållen skogsgenetik grupp vid SLU, eftersom Bengt Andersson i praktiken
tog över rollen som ledande företrädare för skogsgenetiken och forskarskolan som
diskussionsforum i frågor om utvecklingen av skogsgenetiken. Forskarskolan
önskade skogsgenetikforskarassistenterna skulle vara självständiga för att
underlätta samarbete genetik-växtfysiologi och genetik-Skogforsk och för att på
UPSC tillämpar man principen att alla skogsgenetikforskare är likvärda "PI"
direkt underställda prefekten. Detta kändes nog trevligt så länge forskarskolan
varade, men skapar en stor ovisshet om hur det kommer att se ut om ett halvår.
För växtfysiologi-genetik har alltså forskarskolan inte stimulerat till något
samarbete, ivarjefall inget som synliggjorts i
publicering. Samarbetet med Skogforsk är fortfarande bra även om
forskarskolan gjort det kantigare, men de viktigaste parterna i samarbetet mellan
skogsgenetik SLU och Skogforsk pensioneras om något år (Dag Lindgren och Tore
Ericsson) så samarbetet kommer att minska radikalt om det inte vidgas nedåt i
årsklasserna.
Skall SLU handleda doktorander i skogsgenetik?
SLUs skogsgenetikenhet handleder tre doktorander i skogsgenetik (varav en sitter
på Skogforsk), Gunnar Jansson på Skogforsk är handledare för fem doktorander i
skogsgenetik. Vad skall Sverige med ett SLU till, när SLU inte längre vill spela
en huvudroll i forskarutbildning inom SLUs kärnämnen? Nu blir "de andra"
universiteten (Umeå Universitet och Uppsala Universitet) tillsammans större på
skogsgenetik än SLUs skogsgenetik genom en kombination av försvagningar på SLU
och ökat intresse från andra universitet. Vad skall man med ett SLU till, som
inte gör ansträngningar att spela den nationellt ledande rollen inom ett av sina
karaktärsämnen, och vad tycker Skogbruket och Skogsstyrelsen om den
utvecklingen?
Positivt om forskarskolan
Självfallet har mycket bra forskning skett genom forskarskolan, det är svårt att
bränna 50 miljoner på forskning utan att det blir någon forskning utförd.
Forskarskolans studenter har fått en mycket bra och mångsidig insikt i olika för
skogsträdförädling och skogsgenetik relevanta aktiviteter. Alla har fått god
insikt i operativa förädling, i resonemang hur den kan förbättras, och i de
molekylära metodernas möjligheter och begränsningar. Forskarskolans doktorander
är ett utmärkt rekryteringsunderlag. Skogsgenetiken i Umeå är ur
finansierings-synpunkt lika stark fram till sommaren, som för tio år sedan, och
detta skulle inte åstadkommits utan ett kraftfullt stöd, som nu kanaliserades
via forskarskolan. Forskarskolan har aktiverat skogsbruket och fäst
uppmärksamhet på utvecklingen inom skogsgenetiken, och därigenom minskat risken
att skogsgenetiken vid UPSC försvinner eller blir inskränkt och ensidigt
bioteknikfixerad efter min pension. För växtfysiologi och Skogforsk har
forskarskolan tveklöst bra långtidseffekter, inom de sektorerna existerar inte de
kontinuitetsproblem, som reducerar långtidseffekten för SLUs skogsgenetikdel av
forskarskolan.
För
växtfysiologi och Skogforsk finns handledarna och strukturerna kvar oförändrat i
systemet vid forskarskolans avveckling. "Skogforsks" doktorander har redan
börjat sina förädlarkarriärer och forskarskolan har utgjort en utomordentligt
bra förberedelse. För STT borde vara mycket värdefullt att byggt upp en kompetens som kan tala med Skogforsk och skogsbruk
på deras eget språk.
Dag Lindgren 090226
Dag Lindgrens roll i forskarskolan
Jag är en mycket liten del av forskarskolan och känner att man inte velat
utnyttja min kapacitet. En av de 40 uppsatserna i
forskarskolans avhandlingar har tillkommit på initiativ av mig. Jag är handledare för en doktorand, men huvuddelen av
doktorandarbetet har planerats och genomförts av Skogforsk, jag sköter dock det
administrativa omkring doktorerandet och har utnyttjat doktoranden som
resulterat i några uppsatser där rollen nog är för liten för att ta med i
avhandlingen. Men min doktorand har samverkat med mig i
studier utanför avhandlingen som en del av sin praktiktid. Jag är inte
biträdande handledare till någon doktorand. Jag och andra forskare vid genetik inklusive
forskarskolans forskarassistenter betraktas av institution och UPSC som
jämställda forskare underordnade prefekten. "Min" SAB professor (Tim Mullin) har varit en stor
tillgång och samarbetat med min doktorand, men också på andra sätt, i övrigt har
jag inget vetenskapligt utbyte av SAB-professorerna. Ett vetenskapligt samarbete
som ligger i närheten av sam-publicering har inte skett med forskarskolans
forskarassistenter eller någon annan av forskarskolans doktorander. Jag har hållit ungefär 10 föreläsningar och seminarier för
forskarskolans doktorander. Jag är inte funktionär i forskarskolan och har
aldrig deltagit i ett styrelsesammanträde, eller organiserat något. Jag har deltagit i fler av
forskarskolans gemensamma aktiviteter än någon annan handledare utöver de som
också har haft en funktionärsfunktion. Det har varit några givande industribesök
och en mycket trivsam Brasilienresa. Utanför forskarskolan har samarbetet med Skogforsk varit
stödjande och givande. Indirekt ledde forskarskolan till att jag fick vara
handledare till Finnvid Prescher, vilket var jätteskoj, men det var inte
forskarskolans avsikt. Jag ordnade en internationell konferens som en ganska
stor del av forskarskolan deltog i.